Lezu po žebříku lásky
k Tobě až do nebe.
Vystál jsem si dole
dlouhou frontu na Tebe.
Upíjím noc po lžičkách,
a necítím ji na jazyku.
Tvoji lásku chutnám
a polykám bez ostychu.
Kousek čokolády má
sladkou i hořkou chuť,
do ucha Ti šeptám:
dnes večer se mnou buď.
Se lžičkou z Tvojí kávy
se drbu na zádech.
Lezu po žebříku
a už dochází mi dech.
Objímám Tvůj polštář
sám a bez Tebe.
Ve snu se vznáším
skoro až do nebe.
Co já bych byl bez Tebe?
Karel Kopecký – Takový schody do nebe
Pohádka o Stmívánkovi
Když jsem byla malá, tak mi babička každý večer vyprávěla pohádky. Nejraději jsem měla pohádku o Stmívánkovi. Bydleli jsme v malém městečku kousek od nádraží. U nádraží rostla obrovská lípa, byla stará snad dvě stě let. Asi tři metry nad zemí zela v kmenu lípy černá díra.
Každou sobotu jsem jezdila s babičkou vlakem do okresního města na nákup. Procházely jsme pod lípou a já jsem se vždycky ptala na tu díru. Babička tajemně vysvětlovala, že v té díře bydlí Stmívánek. A tu pohádku jsem chtěla každý den slyšet, znovu a znovu.
Babička začínala vždycky stejně: „V jednom malém městečku na nádraží se černá velká díra v lípě a v té díře bydlí Stmívánek. Každý večer, když se začíná stmívat, se na kostelní věži nadzdvihne jedna střešní taška a vyleze Rakapoust. Je to netopýr. Protahuje si křídla, rovná si na nose brýle, protože už je starý a špatně vidí. Nasadí si kostkovanou čepici s kšiltem a pomalu letí večerem k lípě na nádraží. Po cestě hubuje: „Ten Stmívánek je pořád těžší a těžší, kdo ho má nosit?“ Nakonec horko těžko doletí k lípě a zaťuká na ni: “Vstávej Stmívánku, už je čas! Děti čekají. Slunce dávno zapadlo a už se plíží všude kolem stíny. Musíme letět.“ Celý příspěvek
Duch chalupní
Máme doma ducha. Když sedíme u stolu s rozsvíceným světlem kousek nad jídelním stolem, začnou se dít věci. Jen někdo z nás zalže, lampa zabliká, třikrát, a rozhovor či monolog přeruší. Moje odpověď zní: „Dobrý večer, pane Janáčku, já vím, asi jsem to trochu přepískla. Omlouvám se.“
Světlo zase třikrát zamrká, jako že pan Janáček rozumí, a pak už svítí bez přerušení, až do další lži.
Chalupu jsme koupili před osmnácti lety. Loni jsme oslavili 200 let od jejího vzniku. Chaloupka stojí na okraji lesa a opravdu hodně pamatuje. Podle kroniky jsem se dozvěděla, že původní osadu založili vojáci, kteří táhli v malých skupinkách od bitvy národů, od Lipska, roku 1813. V místech, kde nyní bydlíme, sídlil generální štáb. Vojsko nesmělo za hradby do města, protože se radní báli krádeží a rabování. Vykázali jim paseku u lesa se zdrojem dříví na stavbu srubů a prameny pitné vody. Po jejich odchodu si lidé osadu rozebrali, postavili si chalupy – roubenice s částí dřevěnou a částí zděnou, z cihel zvaných vepřovice (ušlapaný jíl se slámou). Celý příspěvek
Náhrdelník slečny Ulriky von Levetzow
Baronka Ulrika von Levetzow byla významnou ženou, která dodnes zůstala symbolem romantismu devatenáctého století. Ostatně celý svůj život s devatenáctým stoletím spojila. Jak je známo, sedmnáctiletou šlechtičnu si oblíbil ve svých 72 letech německý básník a současně dvorní rada, tedy státní úředník, Johan Wolfgang Goethe. Požádal ji o ruku, ale Ulrika jej odmítla. Goethe svou bolest z odmítnutí vyjádřil v nejkrásnější básni „Mariánskolázeňské elegii“ a již více do Čech nepřijel. Fakt, že Ulrika odmítla všechny své nápadníky, a prožila neprovdána většinu svého života na zámku v Třebívlicích, kde ve svých 95 letech i zemřela, dal vzniknout legendě o nenaplněné lásce s německým básníkem.
Jsem granát před výbuchem
na hrdle slečny Ulriky.
Jak náušnice s uchem
píšu román lyriky.
Proč hrneček i podšálek
tíhnou vždycky k sobě?
Moře s lodí pluje do dálek
a ta pole patří k sobě.
Jsem pirát s mořskou duší
na lodi Bludný Holanďan.
Goethe věděl, co lásce sluší,
když byl po uši zamilován.
Tikají ve mně vteřiny do exploze,
řvou výstřely do ticha.
Vláčím ten něžný cit jak kouli na noze
a toužím, jak toužila slečna Ulrika.
Jemné ruce zlatníka
pájí kámen ke kameni.
Tolik milovala Ulrika,
teď pláče hrobu na rameni.
Život vždycky bolí po těle
a láska se v duši strachy chvěje.
Kam poděli se přátelé,
když srdce k touze spěje?
Rudé granáty planou ve vitríně,
hladové oči je zištně sledují.
Pravda není jenom ve víně,
ale v očích, když se dva lidé milují.
Modlitba pro kočku
Mikeš: „Tak jsem tady a mám zlomenou levou zadní! Mňau!“
Já: „Jednou mi ti kocouři zlomí srdce. Mám kočičí smutnění.“
Mikeš je takový hypochondr. Už neví, jak by na sebe upozornil. S podzimem jej srazilo auto, měl skoro utrženou pravou zadní nožičku a nárazem pohnutou páteř. Skončil v nemocnici, nedávali mu naději. Dokonce nabídli packu amputovat nebo bezbolestné uspání. Nedovolila jsem to. Sice stála operace hodně tisíc, rekonvalescence vyžadovala plné nasazení celé rodiny, ale Mikeš to zvládl pravou zadní a začal chodit jako by se mu nikdy nic nepřihodilo. Vyvaloval se na osobním křesle před krbem, vrněl blahem při krmení, statečně polykal prášky proti bolesti a injekce s penicilinem a byl vděčný za péči, kterou jsme mu věnovali.
Neutekly ani tři měsíce a přibelhal se se zlomeninou levé zadní. Zase kolečko k veterináři, injekce, kvalitní mleté maso, smetana a hýčkání v náruči. Podezřívám ho, že to dělá schválně, aby se dostal do mojí náruče. Má ještě dvě přední pacičky a ocásek, tak uvidíme. Celý příspěvek
Konečně
Stojíme tu frontu na sebe
a čekáme…
až na nás dojde řada.
Mám tašku plnou něhy
a už mě bolí záda.
Už ji vidím,
už jsem u ní,
už ji držím v náručí.
A cítím, jak jí tečou slzy.
Konečně, konečně…
to jsme se načekali!
Jsme dva v objetí
a odcházíme jeden,
ač držíme se za ruce.
Balancování na špičce nosu
až z toho nohy zebou.
Už nejsem já,
jsem Tebou.
Laskám Tě a polykám slzy.
Líbám Tě, i když nejsi doma.
Padají ze mne slzy rozkoše
na Tvá ňadra, na Tvou tvář,
na ruce i Tvou svatozář.
Vidím ji jen já,
ale cítíme ji oba.
Rozmuchlané prostěradlo naší lásky
a vůně ze zahrady,
jsem rád, že jsem s Tebou tady.
Tvou vůni převaluji na jazyku.
Dál balancuji na špičce nosu
a nezávidím volnost kosům.
Jsem šťasten, že jsou v okně mříže,
abych Ti snad blahem neuletěl.
Když stabilitu neudržím,
určitě bych sletěl…
… a tak držím rovnováhu dál.
Richard Krajčo a Jana Lota – Přišlo mi to vhod
Nejnovější komentáře